Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
První pořádná velká deska californské harcorové naděje GULCH ze San Jose má sice jen čtvrt hodiny, ale vůbec mi to nevadí. Osm skladeb kolem vás proběhne jako stádo bizonů a nechá vás ležet podupaného a schouleného s podivným pocitem, že jste prožili něco velmi intenzivního. Základ tvoří punk-hardcorový buldozer, ze kterého teče olej na všech dostupných místech a rez mu už dávno prožrala většinu součástek. Přesto se ale nezastavitelně pohybuje vpřed. Nekompromisně. V riffech je primitivní síla, která je obalena hutnou vrstvou hrubozrnného zvuku. GULCH odkazují na první kapely, které v devadesátých létech začaly montovat dohromady hardocorovou energii a deathmetalovou přísnotu.
V tom, jak brutálně působí, se GLUCH přibližují až k hranici grindcore a power violence. Uštěkaný vokál má v sobě nesmlouvavost, jaká mi chybí u většiny nových kapel. Zkázonosná energie tu čiší z každé minuty. GULCH jsou jedna z těch kapel, které dokáží vytvořit pod scénou lítou řež, aniž by její členové museli předvádět nějaké artistické výkony po vzoru THE DILLINGER ESCAPE PLAN. Jediná bestie je tu ta s mikrofonem, ale to bohatě stačí. Z Elliotta Morrowa přoi kocnertu stříká maniakální zlovolný proud chaosu na všechny strany.
Jedinou výjimku v tom, jak neartikulovaně celek působí, nalézám v poslední skladbě „Sin In My Heart“. Tady GULCH dokazují, že dokáží i budovat atmosféru a expresivní zabarvení vokálu tomu dodává ještě větší grády.
Celkem chápu, proč jejich krátké album vzbudilo tak silný ohlas. GULCH jsou kapelou, která navazuje na samotné základy extrémního hardcoru. Je z nich v každé sekundě cítit špína, obhroublost a syrovost, která je naprosto uvěřitelná. Navíc tomu dodávají jiskru svým nízkým věkem. Ta mladická upřímnost a zarputilost se nejvíce projeví samozřejmě na koncertech, GULCH se ale podařilo tento element přetavit i do studiové nahrávky.
1. Impenetrable Cerebral Fortress
2. Cries of Pleasure, Heavenly Pain
3. Self-Inflicted Mental Terror
4. Lie, Deny, Sanctify
5. Fucking Towards Salvation
6. All Fall Down The Well
7. Shallow Reflective Pools of Guilt
8. Sin In My Heart
Diskografie
Impenetrable Cerebral Fortress (2020) Live on Axe to Grind (live) (2020) Gulch (demo) (2019) Burning Desire to Draw Last Breath (ep) (2018) Demolition of Human Construct (demo) (2017)
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.